Lakota ne pozna okusa

Spraševalec: Petra Špehar
Transkribirala: Petra Špehar
Izpraševanec: Marija Špehar, roj. 1941, po izobrazbi/poklic kuharica
Kraj izpraševanja: Podhosta pri Dolenjskih Toplicah
Datum izpraševanja: 9. 12. 2007
Čas posnetka: 0:02:44 min
Oznaka posnetka: Marija Špehar – Lakota ne pozna okusa
Ključne besede: Amerika, izseljevanje/migracije v Ameriko, kruh, obdobje med svetovnima vojnama, žara 

 Med vojnem času je blo hudo zatu so ljudje odhajali od doma v razne kraje. Pa tudi u večje mesta, recimo tudi v večji svet, to je Amerika. Tam so se tudi odpravili naši znanci iz naše vasi. To so bli stric pa teta. No, pa po par letih je stric umrl. Pošiljal so tako, da so malo pomagali z oblekam. No pol pa, ko je stric umrl je teta poslala tudi en paket  pa je vmes dala, k je stric umrl, njegov pepel, da ga naj, kokr  v spomin raztrosili po njegovem kraju. Vendar so ti naši znanci mislili, da je to bila moka, ker pa ni hotlo vzhajat se jim je pa čudno zdelo. U paket so pa pozabil dat pismo, k so že prej razložili kaj to pomeni. So pa pismo poslali za paketom.  In seveda pol je bilo prepozno. Sej tisto ravno tako niso vživali, ker ni pač uspel kruh, kokr so pač mislili nardit. No in tako je ostalo. To se je dogodilo pač. Ljudje niso bili prej tako seznanjeni, čas gre naprej. Mislim, da se zdej tega ne bi dogodilo.  

Opomba: To povedko mi je sprva povedal moj oče. V njegovi različici pepel (ameriško moko, kot jo poimenujejo oni) zamesijo skupaj z navadno moko in na koncu pojejo. Spet po pripovedovanju drugih, ne zamesijo kruha, ampak skuhajo žgance.
Podobno urbano povedko sem zasledila v ameriški enciklopediji Urban legends.