Duh v Bratislavi

Zvočni posnetek
Oznaka posnetka: Vesna Bočko – Duh v Bratislavi
Sogovornik: Vesna Bočko, roj. 1986, Kal 11, 1431 Dol pri Hrastniku,  študentka EIKA
Pokrajinsko območje: Posavje – Hrastnik - Trbovlje
Datum Posnetka: 16. 2. 2009
Posnetek in transkripcija: Petra Špehar
Čas posnetka: 0:12:25 min (transkribirano do 11.40 min)
Ključne besede: duh, izganjanje duhov, Bratislava (Slovaška)

I: In pole, ko sem bila na izmenjavi na Slovaškem sva z Matejem dva mesca živela v stanovanju, v najbolj nevarnem predelu Bratislave. Ampak pač ok, to da je bil najbolj nevaren del Bratislave, pustimo to. To je že druga zgodba. In meni se je cel cajt (čas – op.p., glej tudi v nadaljevanju), cela dva meseca v tem stanovanju se mi je zdelo nekaj čudno. Stanovanje je zgledalo tako, ko prideš noter, tukaj je ena velika, velika veža, tukaj je velim špegu, tukaj je ena soba, k se vid, če ležiš na pojstli (postelja – op.p.) direkt (naravnost – op.p.) v špegu (ogledalo – op.p.). Pol tukaj je druga soba brez vrat, tule sva bila jaz pa Matej. Ja soba brez vrat pač. Pa je bila tretja soba, kopalnica pa kuhinja pa dnevna soba. In midva, k sva bila v tej srednji sobi. Jaz sem ful pogosto imela veš tak, da te kar zmrazi. Ali pa sem pogledala v steno in so kar neke sence bile. Tako pogledam skoz okno, nič. Veš, recimo, da bi ne vem, kako perilo bilo od zgornjega okna. Nič, nič. Recimo, da bi kaka veja bila za mestno lučjo. Nič. Kr sence, kr tko. Vsake tok cajta. In je enkrat smo imeli prav seanso, k sem jaz bila tok napsihirana (živčna – op.p.), da tam neki je. In ta punca, ki je živela v sosednji sobi, je bila ful v teh kao spiritualnih vodah, poduhovljena in ne vem kaj. In se je zbudila, in je prišla k nama, k je videla, da je luč, kaj se dogaja: »Tukaj je duh. Jaz ne morem spat, tukaj je duh.« In ona v redu, takoj je šla po lučke, po svečke, po kadilo, miro, po Biblijo, po ikono Mihaela nadangela in smo tam začel molit. Tam jaz gledam uni obraz, k je Zuska spraševala, a si duh. In se zamaje, k prej se je počasi majal. K kakor je dala kako vprašanje ali je bilo tako ali kr naenkrat, glih (ravno – op.p.) takrat, ko je dala vprašanje: »A si duh?« A bi rad, da ti pomagamo? Podivjal. A nam boš kaj slabega naredil? (z rokami nakaže, da se maje počasi – op.p.) In v glavnem pol, ne vem, to mi je bilo ful čudno, k je Zuska takoj vedla, da je ženska ta duh. Pač, sem si mislila ajde, ženska je res na višji ravni ali kaj. Sej pol se je izkazalo, da niti ni, ampak pustimo to. In pol smo temu duhu pomagal, da je šel stran, smo čist razkadil vse stanovanje. Smo zbudil vse ob treh zjutraj: »A, ne, noben ne bo spal, tukaj je bil duh, moramo vse spucat (pospraviti – op.p.)!« Smo vse spucal. Zdaj bom pa cajt mal nazaj zavrtela. Fora je bila v tem, da ta stanovanje je bil od tete te punce. Ta teta je imela shizofrenijo in je naredila samomor, iz te ta prve sobe je skočila, bili smo v 7. nadstropju. Je skočila, naredila samomor in zaradi tega smo mi tam živeli zastonj vsi, je bilo kot squat. In jaz tega nisem vedela, da je bila tam ženska, ki je naredila samomor, k Matej je vedel, še preden sva se vselila, vsi so vedeli, jaz edina ne. Itak, če bi vedla bi naredila paniko, tam sploh ne bi hotela biti. In poslušaj to. Ta zadnji večer, ko smo bili samo jaz, ta fant iz prve sobe pa punca od njega, ki je živela v dnevni, smo bili sami trije in kao bomo imeli mi trije zaključno zabavo. Tam smo bili, smo pač malo spili in Mačo ne, ta poba, je rekel: »Ok, Vesna, zdaj je pa cajt, da ti zveš resnico.« Ok, dej povej mi resnico, sem si mislila, da me zajebava (zafrkava – op.p.) in mi začne govorit o tej teti od Zuske, da je pač tle živela. Je bila tu ena teta, ki je naredila samomor. In, da v tem stanovanju ful straši. Sem rekla, tu se mi je zdel, da je kak duh tukaj, ampak povej mi zakaj straši. In on, k mi je povedal, kaj se mu je zgodil, jaz hvala bogu, da je to zadnja noč, k jutri spokam (pospravim, (odidem iz stanovanja) – op.p.) ne pridem sem nikoli več. Poslušaj to. On je sredi noči slišal, k so mel kukr une leseno, no top, dobro, k ful so škripale. In on je zmeri spal z odprtimi vrati. In je slišal enkrat, ga je zbudil to, da je slišal kao stopinje po hodniku, v veži. In je pogledal in je vidu v špegli odsev te tete. Me je kar zmrazil, k govorim tu. In je videl ta odsev od te tete. On nje videl ni nikoli v življenji, niti slike, niti nič. In ok, je mislil pač, da se mu blede, je nazaj zaspal. In poli je par tednu potem, naj te še enkrat opomnim, da to je bilo v sedmem štuki (nadstopju – op.p.), par tednov potem, k je spal, ga je tudi zbudil trkanje po oknu z zunanje strani, s sedmega štuka. On pa racionalen kakor je bil, k pač ni verjel v obstoj nečesa, kr pač ne, in tako ostane s postelje in tako odpre okno in gleda, če je mogoče perilo ali pa kej. Ni. Ok, je bil ptič. Zapre okno trdno, trdno zapre okno, gre nazaj spat. Še enkrat (trka). Tu je ta soba, kjer je ona samomor naredila. Ok, ignoriral, se je pokril, hotel zaspati, se okno odpre. Kr naenkrat sam od sebe pa je zaprl trdno, se okno odpre. Ajde poba se prestraši, skoč v luft (zrak – op.p.) in pogleda na pojstlo (posteljo – op.p.) od cimra, k ga ni bilo, in tam je bila spet ta ženska, je sedela na pojstli (postelja – op.p.). Pol je bil ves napsihiran, vsepovsod vse odprl, okna, luči, vse, vse, vse, muziko takoj na glas, in ni mogel več zaspat. In poli enkrat sta z Zusko gledala njene foto albume in je prišla slika njene tete in je on reku, tu je tvoja teta. Ja, kako veš. Jaz sem jo videl. Je bila že v moji sobi. V glavnem predstavljaj si, jaz sem tam živela dva mesca, vedla sem, da tam neki ni kul, in kaj vse se je Mačoti dogajal, kaj vse se še drugim dogaja. K men je samo on povedal kaj se je dogajal. Jaz sem bila prav, prav ne moreš. Jaz sem komaj čakala, da grem iz tam stran. Itak tisti večer nisem mogla zaspat. Ni šans. In še pes, smo imeli še psa. To sem pol tuhtala (razmišljala – op.p.) že po tem, ko sva se v Trnovo preselila. Sem tuhtala, da v bistvu tisti pes, niti enkrat ni šel v uno sobo, v to ta prvo sobo. Je bil pa ful rad v moji sobi. V glavnem ful zanimiv, v bistvi žival res čuti, da tam neki je bilo, ne. V glavnem, tu je ta zgodbica. 
S: A ta njena nečakinja ni pa nič kaj takega doživela?
I: Njej se je tud dogajal ne. K recimo, ona je imela največjo sobo in je imela na sredini, kao pankerica kakršna je bila, je imela na sredini, k so ji tu lesen, te lesene une deval (lesene ploščice – op.p.), kao na sredini imela anarchy, kao v krogu, take svetlejše barve. In je enkrat videla, da tam to gori. Da tam anarchy gori. Samo ona je po moje še malo tako ta punca mejila na shizofrenijo. Vprašaj kako je zdej bilo res, koliko ni bilo res. Recimo pobom sem verjela, uni punci tudi. Ampak Zuski. K Zuski pa ne vem, če bi ji verjela, k možno, da si je to ona sama v glavi projicirala. Pač ali je tam res gorelo ali ni. Ali, ko so se stvari v njeni sobi premikale, da jih ni ona sama sredi noči, k jo je luna nosila. To je ful, ne vem. Ja, stvari so izginjale, so se premikale, tam je un znak zgorel. Pač trkanje po oknih pa non stop.
S: Na kateri ulici je bilo to v Bratislavi?
I: To je bilo, ulica Vragonja se imenuje naselje. To je najslabše naselje v Bratislavi, k oni so načrtno to naselje zgradili, da so dali vse najbolj problematične prebivalce Bratislave tem, recimo od Romov, tam imaš ful romsko naselje, pentagon, prav res, minimalno 4x na noč sem slišala sireno, vsak večer policijo po televiziji, po poročilih, zmeraj tam največ kriminala, največ mamil, največ vsega. Tam so načrtno naredili, da dajo Rome, nizko socialne družine, ful je bilo tam nacistu. Pač tam teče blizu Mali Dunaj, Mala Donava, možno, da tudi to kaj vpliva, ne vem. Čisto na drugem koncu Bratislave, drug svet.